Засоби навчальної та науково-дослідної роботи
Рік заснування: 1996 Галузь та проблематика: Журнал має на меті привернути увагу широкого освітянського загалу до мало розробленого напряму науково-педагогічних досліджень – створення, теоретичного обґрунтування, застосування засобів вдосконалення освітнього процесу в дошкіллі, загальноосвітній, вищій школі, післядипломній освіті, неформальній та інформальній освіті впродовж життя, а також засобів науково-дослідної діяльності в галузі наук про освіту. Наказом МОН України №886 від 02.07.2020 р. журнал внесено до категорії "Б" Переліку наукових фахових видань України, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук (доктора філософії). Оновлений Перелік наукових фахових видань України (наказ №928 від 11.06.26 р.) Кластер: Розвиток людського капіталу, соціальні науки та журналістика Спеціальності: А1 Освітні науки; А2 Дошкільна освіта; АЗ Початкова освіта; А4 Середня освіта (за предметними спеціальностями); А5 Професійна освіта (за спеціалізаціями); А6 Спеціальна освіта (за спеціалізаціями) ISSN: 2312-1548 (Print), 2312-8801 (Online) Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1223 від 31.10.2023 р. Ідентифікатор медіа: R30-01498 Електронну версію журналу включено до Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського. Збірник зареєстровано в міжнародних каталогах періодичних видань та базах даних: Ulrichsweb Global Serials Directory, OCLC WorldCat, ResearchBib, Index Copernicus, Google Scholar, ERIH PLUS, Scillit, fatcat!, Sherpa Romeo, OUCI, Open AIRE Періодичність виходу журналу: 2 рази на рік. Мова видання: українська, англійська. Засновник: Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди Код ЄДРПОУ: 02125585 ROR засновника: https://ror.org/00gjv5s24 Префікс DOI: 10.34142 Головний редактор: Катерина ЮР’ЄВА, доктор педагогічних наук, професор, професор кафедри музичного мистецтва Харківського національного педагогічного університету імені Г. С Сковороди, Україна Адреса редакції: 61002, м. Харків, вул. Алчевських, 29 E-mail: yuryeva.ka@hnpu.edu.ua
H.S. Skovoroda Kharkiv National Pedagogical University
АРТ-ПРОСТІР ЗАКЛАДІВ ОБОВ’ЯЗКОВОЇ ОСВІТИ ЯК РЕСУРС ФОРМУВАННЯ ЦІННОСТЕЙ СТАЛОГО РОЗВИТКУ
Актуальність дослідження зумовлена зростанням значущості освіти для сталого розвитку та необхідністю інтегрування її цінностей у повсякденний освітній досвід учнів. У цьому контексті арт-простір закладів обов’язкової освіти може виконувати не лише естетичну й декоративну функції, а й слугувати функціональним освітнім ресурсом, що сприяє формуванню екологічної відповідальності, соціальної інклюзії, культурної свідомості, здатності до співпраці, відповідального споживання та усвідомленого ставлення до майбутнього. Проблема, порушена у статті, полягає в недостатньому використанні освітнього потенціалу шкільних арт-просторів, які дотепер розглядаються як елементи оформлення школи, тоді як їхня здатність транслювати ідеї сталого розвитку, впливати на ціннісні орієнтації учнів і підтримувати формування відповідної поведінки ще не повною мірою усвідомлена та системно інтегрована в освітню практику. Запропонований шлях розв’язання проблеми ґрунтується на трактуванні арт-простору сучасної школи як інтегрованої системи, що охоплює візуальне оформлення, мистецькі об’єкти, учнівські творчі роботи, виставки, інсталяції, музичні зони, акустичні елементи, колективні виступи та партисипативні творчі практики. У статті наведено окремі приклади з досвіду різних країн, які демонструють, як конкретні цінності сталого розвитку можуть утілюватися через візуальний і музичний простір, зокрема за допомогою природних і вторинно використаних матеріалів, екологічних мистецьких проєктів, мультикультурної репрезентації, інклюзивного дизайну тощо. Результати дослідження засвідчують, що цілеспрямовано організований арт-простір здатний зробити абстрактні принципи сталого розвитку більш доступними, емоційно значущими та відповідними віковим особливостям учнів. Візуальний компонент може формувати екологічну свідомість, відповідальне споживання, повагу до культурного різноманіття та спадщини, тоді як музичний компонент посилює співпрацю, інклюзію, діалог, емоційну чутливість і спільну відповідальність. Зроблено висновок, що арт-простір закладів обов’язкової освіти доцільно розглядати як важливий елемент прихованого навчального плану та практичний механізм формування цінностей сталого розвитку. Його ефективність залежить від функціональності, доступності, інклюзивності, системності, участі учнів і змістовної інтеграції з урочною та позаурочною діяльністю. Відтак цілеспрямований розвиток шкільних арт-просторів має стати одним із важливих напрямів модернізації освітнього середовища та реалізації освіти для сталого розвитку.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0/deed.uk
КООПЕРАТИВНЕ НАВЧАННЯ ІНЖЕНЕРНОЇ ГРАФІКИ ЗАСОБАМИ ZOOM BREAKOUT ROOMS
Актуальність. Перехід до дистанційної освіти актуалізував питання ефективної організації групової роботи в онлайн-форматі. Breakout rooms платформи Zoom стали практичним інструментом реалізації кооперативного навчання, проте специфіка їх застосування в технічних дисциплінах, зокрема інженерній графіці, залишається недостатньо вивченою. Мета дослідження полягає у визначенні результативності методики викладання інженерної графіки з використанням breakout rooms платформи Zoom на основі аналізу сприйняття студентами. Дослідження спирається на теоретичну модель Community of Inquiry, концепцію Learning by Teaching та принципи кооперативного навчання. Методи. Дослідження проводилось в КПІ ім. Ігоря Сікорського зі студентами першого курсу спеціальності «Атомна енергетика» (n=43). Розроблено та апробовано трьохетапну структуру заняття: вступний інструктаж, групова робота в breakout rooms (3–4 особи) над завданнями двох рівнів складності, презентація результатів з колективним розбором помилок. Після групового виконання креслення студенти індивідуально наносили розміри, що реалізує двоступеневу модель кооперативного навчання. Збір даних здійснювався через анонімне онлайн-опитування через шість місяців після занять; відгук становив 58,1% (25 з 43 студентів). Анкета містила 17 запитань за шкалою Лайкерта у чотирьох блоках (залученість, якість навчання, організація, порівняння з традиційним форматом) та 3 відкритих питання. Результати. Загальний середній бал становить M=4,05 (SD=0,85), 74,1% відповідей оцінені на 4–5 балів. Найвищі оцінки отримав блок «Якість навчання» (M=4,20, SD=0,68), що свідчить про педагогічну результативність методики. Твердження «Групова робота допомогла краще зрозуміти алгоритм виконання розрізів» отримало найвищу оцінку M=4,84 (SD=0,37). Підтверджено феномен Learning by Teaching: 44% респондентів описали досвід поглибленого розуміння через пояснення матеріалу одногрупникам. Студенти цінували швидкість зворотного зв’язку, психологічну безпеку малих груп та взаємний контроль якості. Порівняння з традиційним форматом показало переваги: 76% студентів повідомили, що встигають зробити більше у груповому форматі. Виявлено обмеження: недостатність часу (M=3,60, SD=1,15). Висновки. Трьохетапна методика з використанням breakout rooms є дієвим педагогічним підходом для викладання інженерної графіки дистанційно. Високі оцінки якості навчання та підтвердження феномену Learning by Teaching свідчать про активацію глибинних механізмів навчання в умовах синхронної групової роботи. Методика забезпечує оптимізацію трьох типів присутності моделі Community of Inquiry, що пояснює її вищу результативність порівняно з традиційним індивідуальним форматом
ФОРМУВАННЯ МУЗИЧНОГО СЕРЕДОВИЩА СУЧАСНОЇ ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ: ПЕДАГОГІЧНИЙ ВИМІР ЗАРУБІЖНОГО ДОСВІДУ
У статті актуалізовано проблему формування музичного середовища сучасної початкової школи як важливого складника розвитку особистості молодшого школяра в умовах трансформації сучасної освіти та реалізації концепції Нової української школи. Музичний простір освітнього середовища початкової школи впливає не лише на естетичне виховання учнів, але й на розвиток креативності, емоційного інтелекту, комунікативності, здатності до емоційної саморегуляції, соціалізації та формування ціннісних орієнтацій дитини. У дослідженні акцентовано увагу на проблемі формування музичного середовища саме в закладах обов’язкової початкової освіти, оскільки індивідуалізований музичний простір дитини поза межами школи значною мірою залежить від сімейного середовища, культурного капіталу батьків, медіапрактик та індивідуальних умов розвитку, що суттєво ускладнює можливості його об’єктивного аналізу та порівняння у міжнародному вимірі. У зв’язку з цим школа розглядається як найбільш структурований та керований простір музичної соціалізації молодших школярів. Методологічну основу дослідження становлять методи компаративного аналізу, педагогічного узагальнення, систематизації наукових джерел, аналізу нормативно-освітніх документів та інтерпретації зарубіжних освітніх практик. У статті здійснено порівняльний аналіз моделей формування музичного середовища початкової школи в різних країнах світу. Виокремлено декілька базових моделей організації музичного простору в системі обов’язкової освіти: 1) державно-регламентовану (КНР, Сінгапур, частково Республіки Корея тощо); 2) автономно-педагогічну (США, Канади, Австралія та інші); 3) державно-супровідну (Швеція, Норвегія, Німеччина, Велика Британія); 4) культурно-інтегративну (Японія, Естонія, Фінляндія). Доведено, що незалежно від рівня державного регулювання всі моделі мають спільну мету: створення умов для гармонійного розвитку особистості дитини, формування її естетичної культури, творчого потенціалу, емоційної стійкості та здатності до культурної комунікації. У межах дискусії підкреслено доцільність поєднання українських освітніх традицій із кращими зарубіжними практиками формування музичного середовища початкової школи в контексті реалізації принципів Нової української школи, дитиноцентризму, педагогіки партнерства та розвитку творчої особистості учня.
ФОРМУВАННЯ КОМУНІКАТИВНОГО ШКІЛЬНОГО СЕРЕДОВИЩА НА ОСНОВІ АРТ-ПРОСТОРУ ЗАКЛАДУ ОСВІТИ: ЗАРУБІЖНИЙ ДОСВІД
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією сучасної шкільної освіти в умовах глобалізації, інтернаціоналізації та зростання ролі іншомовної комунікації в освітньому процесі. Сучасні школи поступово переосмислюють освітній потенціал фізичної інфраструктури не лише як технічної складової навчального процесу, а й як активного педагогічного інструменту, що впливає на комунікативну поведінку учнів, їхню мотивацію, креативність та міжкультурну взаємодію. У цьому контексті особлива увага приділяється арт-просторам як багатофункціональним освітнім середовищам, здатним стимулювати іншомовну комунікацію через візуальну культуру, колективну творчість, неформальну взаємодію та емоційно залучені освітні практики. Дослідження зосереджене на досвіді Китаю, Японії, Великої Британії та Франції, де арт-простори використовуються як інструменти заохочення іншомовної взаємодії учнів як під час навчальних занять, так і поза межами формального навчання. Окреслено концептуальні засади комунікативних освітніх середовищ, арт-орієнтованої педагогіки та просторових підходів в іншомовній освіті. Методологічну основу дослідження становлять порівняльно-педагогічний аналіз, синтез, систематизація та інтерпретація міжнародних освітніх практик. Дослідження ґрунтується на аналізі наукових публікацій, освітніх концепцій, стратегій шкільного дизайну та практичних кейсів упровадження комунікативних арт-просторів у закладах освіти зарубіжних країн. Результати дослідження демонструють, що зарубіжні освітні системи активно використовують шкільні арт-простори як інструменти інтенсифікації комунікативної діяльності учнів. У Китаї арт-інтегровані освітні середовища пов’язані з колективними творчими практиками та культурою візуальної комунікації. Японські школи акцентують увагу на гармонії, естетиці, колективній відповідальності та інтерактивних культурних просторах, що підтримують комунікативну поведінку учнів. У США для підтримки інклюзивної комунікації та проєктно-орієнтованого іншомовного навчання використовуються гнучкі творчі зони, відкриті бібліотеки, медіастудії та мультикультурні мистецькі середовища, тоді як французькі школи активно використовують культурно-естетичні середовища для розвитку дискусійної культури, креативності та мовленнєвої взаємодії. Проведений авторами аналіз підтверджує, що ефективність комунікативних арт-просторів залежить від інтеграції педагогічних цілей, шкільного дизайну, культурного контексту та освітніх стратегій. Міжнародний досвід демонструє перехід від традиційного класно-урочного навчання мов до цілісних освітніх екосистем, у яких комунікація стає природною складовою повсякденного шкільного життя учнів. Практичне значення дослідження полягає у можливості адаптації міжнародних підходів до модернізації шкільного освітнього середовища в інших національних системах освіти.
ПІДГОТОВКА ВЧИТЕЛЯ НОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ШКОЛИ: ВЕКТОРИ ТРАНСФОРМАЦІЇ
У статті обґрунтовано, що комплексна трансформація системи підготовки майбутніх учителів, яка охоплює науковий, методичний і технологічний вектори, є ключовою умовою успішної реалізації реформи НУШ та підвищення якості математичної освіти в Україні. Підкреслено пріоритетність компетентнісного підходу в підготовці вчителя в умовах оновлення змісту шкільної освіти. Розкрито роль цифрових ресурсів у формуванні сучасного освітнього середовища для професійного становлення майбутніх педагогів. Показано, що важливим напрямом трансформації є активна участь університетських науковців у розробленні навчально-методичного забезпечення для НУШ, зокрема модельних навчальних програм (для 5–9 та 10–12 класів) і підручників нового покоління. Така діяльність забезпечує викладачам постійний доступ до актуальних інновацій шкільної освіти, сприяє неперервній якісній методичній підготовці студентів та надає практикуючим учителям варіативний інструментарій викладання математики (електронні додатки, матеріали для формувального оцінювання), адаптований до викликів сучасної школи. Наведено аналіз участі викладачів у міжнародних освітніх проєктах (під егідою ЮНЕСКО та GPE), який засвідчує високий рівень інтеграції вітчизняної методики навчання математики у глобальний освітній простір. Показано, що створення спеціалізованих онлайн-курсів для тренерів НУШ забезпечує оперативне поширення кращих практик і якісний науковий супровід учителів-практиків у масштабах країни. Встановлено, що оновлення освітніх програм бакалаврату та магістратури сприяє формуванню практичної готовності студентів до роботи в умовах НУШ. Впровадження дисциплін методичного циклу, використання засобів візуалізації (ментальних карт) та орієнтація самостійної роботи на порівняльний аналіз варіативних підручників формують у майбутніх учителів здатність до критичного відбору змісту навчання та ефективного застосування інструментів штучного інтелекту (Google Gemini, ChatGPT‑5). Дослідження підтвердило результативність комплексного підходу, що поєднує академічну підготовку із залученням студентів до соціально-освітніх ініціатив («Сковорода-Хаб») та наукових дискусій (конференцій, круглих столів), що загалом підсилює їхню професійну компетентність і готовність до інноваційної педагогічної діяльності
АНАЛІЗ ІНСТИТУЦІЙНИХ РЕПОЗИТАРІЇВ ТА БІБЛІОТЕЧНИХ СИСТЕМ ДЛЯ ЗБЕРІГАННЯ Й ОПРАЦЮВАННЯ FAIR-ДАНИХ У ГАЛУЗІ ОСВІТНІХ НАУК
Розвиток відкритої науки та необхідність стандартизації управління дослідницькими даними актуалізують проблему оцінювання відповідності цифрових платформ принципам FAIR (Findable, Accessible, Interoperable, Reusable). Для галузі освітніх наук ця проблема набуває особливого значення: бібліометричний аналіз 133 публікацій, відібраних із бази Scopus станом на 08.04.2026, засвідчив відсутність освітньої термінології у мережі ключових слів дослідницького дискурсу з FAIR-даних, що свідчить про недостатню вивченість проблеми у педагогічному контексті. Для досягнення мети здійснено порівняльний аналіз семи цифрових платформ – інституційних репозитаріїв (DSpace, EPrints, Invenio RDM, Fedora/Samvera, Greenstone) та бібліотечних систем (Koha, Ex Libris Alma/Primo) – за адаптованою матрицею критеріїв на основі принципів F-UJI із застосуванням трирівневої шкали оцінювання відповідності кожному з принципів FAIR. Серед аналізованих платформ найвищий рівень відповідності демонструє Invenio RDM (12/12 балів) завдяки нативній підтримці DataCite, стандарту OpenAPI 3.0, машиночитаним ліцензіям SPDX та відповідності рекомендаціям OpenAIRE і EOSC. DSpace та EPrints забезпечують середній рівень (8/12): підтримують Handle-ідентифікатори, OAI-PMH і Dublin Core, проте обмежено реалізують принципи Interoperable та Reusable. Fedora/Samvera вирізняється гнучкою семантичною архітектурою (11/12), однак потребує значних технічних ресурсів для розгортання; Greenstone залишається рішенням для офлайн-середовищ із мінімальним рівнем FAIR-відповідності (4/12). Бібліотечні системи частково задовольняють FAIR-вимоги: Koha – переважно через MARC 21 і Z39.50 (7/12), Ex Libris Alma/Primo – через підтримку BIBFRAME, Schema.org і DataCite (11/12), проте повноцінна реалізація принципу Reusable для обох потребує інтеграції з репозитарними платформами. Встановлено, що рівень FAIR-відповідності визначається не типом ліцензування платформи, а глибиною інтеграції стандартів метаданих, підтримкою постійних ідентифікаторів та механізмами машинної інтероперабельності. Для закладів вищої освіти та наукових установ НАПН України рекомендовано модернізацію наявних DSpace-репозитаріїв з підключенням DataCite, а перспективним напрямом визначено міграцію на Invenio RDM в контексті розбудови FAIR-інфраструктури освітніх наук.
ПРОЄКТУВАННЯ ЗМІШАНОГО НАВЧАННЯ ЧЕРЕЗ ДОСЛІДЖЕННЯ: ДОСВІД ПІДГОТОВКИ ФАХІВЦІВ БІБЛІОТЕЧНО-ІНФОРМАЦІЙНОЇ СФЕРИ В УМОВАХ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ
Стаття присвячена актуальній проблемі проєктування змішаного навчання через дослідження у професійній підготовці майбутніх фахівців бібліотечної, інформаційної та архівної справи (спеціальність В13, раніше 029). В умовах цифрової трансформації вищої освіти обґрунтовано необхідність переходу від механічного поєднання онлайн- і офлайн-форматів до цілісної педагогічної моделі, де дослідницька діяльність виступає системоутворювальним чинником. Метою роботи є теоретичне обґрунтування та емпірична перевірка ефективності такої моделі на базі технічного закладу вищої освіти (Національний аерокосмічний університет «ХАІ»). Методологія дослідження ґрунтується на концепції design-based research та передбачає використання змішаних методів (mixed-methods): кількісного опитування IMMS (Instructional Materials Motivation Survey) за моделлю ARCS Дж. Келлера для вимірювання мотивації та якісних методів (напівструктуровані інтерв’ю з викладачем, педагогічне спостереження, SWOT-аналіз). Експериментальна робота реалізовувалася у три етапи: діагностико-проєктувальний, формувально-коригувальний та рефлексивно-узагальнювальний. Детально описано процес ітеративної трансформації традиційного курсу в гібридний формат на платформі «Ментор». Ключовим елементом оновленого дизайну стала інтеграція цифрових інструментів (наукових репозиторіїв, баз даних, ШІ-чатботів, інструментів спільної роботи Google Docs) та дослідницьких завдань (групові кейси, міні-дослідження, перевірка згенерованого контенту). Результати дослідження засвідчили позитивну динаміку навчальної мотивації здобувачів: зафіксовано зростання інтегрального показника на 12,8%, що підтверджує ефективність поєднання дослідницького підходу з гнучкістю змішаного навчання. Якісний аналіз рефлексій викладача виявив складну траєкторію професійної трансформації: від початкових побоювань та опору до усвідомлення переваг фасилітативної ролі й колаборативної взаємодії. Зроблено висновок, що успішність змішаного навчання залежить не лише від технологічної інфраструктури, а й від системної підтримки викладачів та підпорядкування цифрових інструментів єдиній дослідницькій логіці курсу.
МОДЕЛІ ОЦІНЮВАННЯ НАВЧАЛЬНИХ ДОСЯГНЕНЬ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ В УНІВЕРСИТЕТАХ ЄВРОПИ: ПОРІВНЯЛЬНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
У статті здійснено порівняльний аналіз моделей оцінювання навчальних досягнень здобувачів вищої освіти в університетах Європи та з’ясовано їхній вплив на якість освітнього процесу. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю оновлення підходів до оцінювання результатів навчання в умовах європейської інтеграції, інтернаціоналізації вищої освіти, посилення компетентнісної парадигми та розширення академічної мобільності. Наголошено, що сучасні системи оцінювання виконують не лише контролювальну, а й мотиваційну, регулятивну та прогностичну функції, сприяючи підвищенню прозорості, об’єктивності й результативності навчання. У процесі аналізу наукових праць українських і зарубіжних дослідників окреслено основні підходи до розуміння ролі оцінювання у забезпеченні якості вищої освіти. Визначено, що у міжнародному академічному середовищі зростає увага до формувального оцінювання, програмного оцінювання, якості зворотного зв’язку, прозорості критеріїв та використання аналітичних даних для вдосконалення освітніх програм. Метою статті є комплексний теоретико-прикладний аналіз систем оцінювання навчальних досягнень здобувачів освіти у закладах вищої освіти європейських країн для виявлення їхніх переваг, обмежень і можливостей використання продуктивного досвіду в Україні. Основний зміст статті присвячено характеристиці підходів, поширених у Великій Британії, Німеччині та Франції. Установлено, що британська модель вирізняється значною роллю письмових робіт, зовнішньої модерації та чітких критеріїв оцінювання; німецька – високим рівнем формалізації, числовою точністю та регламентованістю процедур; французька – централізованим характером, 20-бальною шкалою та нормативною фіксацією правил контролю знань. Показано, що в усіх розглянутих системах посилюється значення формувального оцінювання, самооцінювання, взаємооцінювання та цифрових інструментів. У висновках підкреслено, що найбільш ефективними є комплексні моделі оцінювання, які поєднують традиційний, формувальний і компетентнісний підходи. Доведено, що результативність оцінювальних практик залежить від професійної підготовки викладачів, якості зворотного зв’язку, гнучкості критеріїв та інтеграції процедур оцінювання у цифрове освітнє середовище. Перспективи подальших досліджень пов’язано з поглибленим вивченням методів, інструментів і процедур оцінювання в провідних університетах Європи та їх адаптацією до практики української вищої школи.
ЕКОЛОГІЧНА ОСВІТА В ДОШКІЛЬНОМУ ТА МОЛОДШОМУ ШКІЛЬНОМУ ВІЦІ В КОНТЕКСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ ЦІЛЕЙ СТАЛОГО РОЗВИТКУ: ВИКЛИКИ, СТРАТЕГІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ
Перехід до парадигми сталого розвитку. У статті обґрунтовано необхідність переосмислення класичної екологічної освіти та переходу до цілісної освіти для сталого розвитку (ОСР) на ранніх етапах навчання. Така зміна є не лише відповіддю на виклики епохи антропоцену, яку характеризує домінантний і руйнівний вплив людської діяльності на біосферу, а й знаменує вихід за його межі. Автори наголошують, що сучасна освіта більше не може ґрунтуватися на педагогіці страху або на ставленні до природи виключно як до ресурсу. В умовах екологічних криз освіта має зосереджуватися на формуванні у наймолодших поколінь психологічної стійкості (резильєнтності) та почуття суб’єктності. Психологія розвитку та екологія. Дошкільний і молодший шкільний вік мають критичне значення для формування проекологічних звичок і так званої «екосистемної ідентичності» дитини. На основі, зокрема, концепції Жана Піаже, у публікації обґрунтовано потребу спрямування дитячого анімізму та захоплення природою (біофілії) на розвиток глибокої емпатії й моральної відповідальності. Брак вільного контакту з природою в цей період несе ризик формування біофобії, що в дорослому житті може виявлятися браком розуміння екологічних проблем. Важливим є також соціологічний вимір ранньої освіти, оскільки належно освічена дитина часто стає «агентом змін», впливаючи на проекологічні установки у своїй родині. Синергія з Порядком денним 2030 та моделлю Дошкілля, що сприяє здоров’ю (ДСЗ). У розвідці досліджено зв’язки між Цілями сталого розвитку ООН, передусім Цілями 3, 4 і 12, та структурою моделі Дошкілля, що сприяє здоров’ю. Сталий розвиток у дошкільній і початковій освіті означає насамперед утвердження сталого способу життя, у якому турбота про психофізичний добробут дитини становить невід’ємну основу турботи про природне середовище. Фундаментальною метою освіти стає формування метакомпетентностей, зокрема системного мислення, нормативної компетентності, антиципаційної компетентності та стратегічної компетентності. Інноваційні дидактичні стратегії. Автори окреслюють конкретні й перевірені методичні рішення, спрямовані на реалізацію завдань ОСР. • Освіта-просто-неба та лісові дитячі садки забезпечують безпосередню природну імерсію, усувають антропоцентричну дистанцію до світу природи й знижують у дітей рівень стресу. • Дослідницькі проєкти, побудовані на конструктивістській ідеї Дж. Дьюї, дають змогу дітям виявляти реальні проблеми, висувати гіпотези, ухвалювати й реалізовувати рішення в мікромасштабі, протидіючи апатії та формуючи операційний оптимізм. • Цілеспрямоване використання мікроскопів чи природничих застосунків як «цифрової лупи» для вивчення деталей природи та збирання даних у практиці громадської науки не лише інтегрує екологічну й природничу освіту, а й засобами звичного сучасним дітям цифрового середовища поєднує для дітей цифровий світ зі світом природи, стимулює взаємодію з природним довкіллям та сприяє збільшенню часу, який вони проводять просто неба. • Важливого значення також набуває педагогіка Місця, яка пов’язує екологічну освіту з безпосереднім досвідом дитини у локальному природному, культурному та соціальному середовищі. Простір як «третій учитель» посилює цей підхід: архітектура та внутрішній і зовнішній освітній простір закладу мають моделювати поведінку, а видимі компостери, біоцентричні сади та впровадження концепції «Нуль-сміття», орієнтованої на зменшення відходів, навчають дітей через щоденний досвід. Бар’єри та рекомендації. Упровадження інноваційних рішень ускладнюють прогресуюча «бетонізація» міського простору та гіперобережність дорослих у питаннях дитячої безпеки, які сукупно обмежують контакт дітей із природним середовищем і спричиняють депривацію досвіду взаємодії з природним довкіллям («синдром дефіциту природи»). Викликом також залишається підготовка педагогічних кадрів, які часто у професійній діяльності віддають перевагу фактографічній передачі знань замість формування системного мислення, а також необхідність подолання усталених споживацьких звичок у сім’ях дітей. Автори доходять висновку, що нова освітня парадигма, спрямована на формування «громадянина планети», може стати каталізатором переходу до доби постантропоцену.